Jeg hedder Rob Reiner, velkommen til mine kommentarer...
til The Princess Bride.
Act III Communications. Det er Norman Lears selskab.
Norman Lear, der ejede rettighederne til The Princess Bride...
og som investerede sine egne penge, så vi kunne lave filmen...
og ugen før jeg tog til London for at begynde optagelserne...
vidste vi ikke, om vi havde penge nok.
Men til sidst fik vi dem, og det hele klappede.
Denne lille dreng, Fred Savage...
blev senere den dreng, der spillede i The Wonder Years.
Hele filmen blev optaget i England i Shepperton Studios...
selv denne scene blev optaget i Shepperton.
Der er en lille detalje... I kan vist ikke se det lige her...
men jeg skal nok sige til, når vi når så langt.
Mark Knopfler, som har lavet musikken til filmen-
En stor, meget dygtig musiker fra Dire Straits...
sagde, at han kun ville lave musikken...
hvis den hat, jeg brugte i Spinal Tap, kom medpå skærmen.
Og derfor... Som sagt kan I ikke se den lige her...
men der kommer en scene i disse-
sekvenser med Peter Falk, som spiller bedstefaren...
hvor I vil kunne se den hat, jeg brugte.
Lad os nu se. Måske flytter kameraet sig omkring her.
Nej. Ikke endnu.
Nå, men jeg læste altså denne bog, da jeg var omkring 25 år gammel-
Princess Bride- fordi jeg var en stor fan af William Goldman.
Min far gav mig bogen, fordi Bill Goldman havde givet ham den.
De var blevet venner, dengang Bill Goldman...
skrev bogen om Broadway, der hed The Season...
Der handlede om en særlig sæson på Broadway...
og tidens nye teaterstykker.
Min far var med i et nyt stykke, der hed Something Different...
og Bill Goldman dedikerede et kapitel i bogen til det stykke.
Og så blev de venner, og han gav Bill Goldman denne tilbage...
Jeg tror, bogen udkom i begyndelsen af 70'erne-
og sagde: "Hvad siger du til at lave en film om denne her?"
Og min far sagde, at han ikke rigtig-
Han havde ikke læst den...
men han gav mig bogen og spurgte, om jeg ville læse den.
Jeg læste den, og dengang var det mit livs bedste bog...
den bedste jeg nogensinde havde læst, både før og efter.
Da jeg så mange år senere tænkte på at ville lave film...
så læste jeg bogen igen, og den sagde mig stadig noget.
Det var, som om Bill Goldman havde været inde i mit hoved...
og havde skrevet noget, der forblev inde i mit hoved.
Så tog jeg over for at møde ham, og han sagde...
"Dette er den bedste bog, jeg nogensinde har skrevet."
"Den skal med på min gravsten. Hvad har du tænkt dig at gøre med den?"
Og jeg rystede i bukserne og tænkte...
at han sikkert ville være meget kritisk.
Der har vi Robin Wright, den smukkeste-
Hun er utroligt smuk.
Og... vi skulle absolut finde verdens smukkeste pige...
og det synes jeg, at vi har.
Hun var ikke bare smuk- hun spillede...
med en vidunderlig britisk accent...
og hun var den perfekte legemliggørelse af vores Princess Bride.
Nå, men Bill Goldman var fuldstændig-
Han udfordrede mig: Kunne jeg klare det eller ej?
Da jeg fortalte ham, at jeg i grunden blot ønskede at ære hans bog...
og så vidt muligt følge historien, accepterede han at lade mig prøve.
Jeg havde kun lavet Spinal Tap. Det var min eneste film indtil da.
Jeg var dog færdig med The Sure Thing, men den havde ikke haft premiere endnu.
Han så de to film og accepterede så at lade mig lave filmen.
Jeg fik chancen for at arbejde sammen med min yndlingsforfatter...
og... han betroede sin yndlingsbog til mig...
og jeg var taknemmelig for, at han gjorde det.
Vi har stadig ikke set den hat, så jeg må nok...
prøve at finde den scene, den er i.
Alt dette blev optaget på en bondegård i Derbyshire...
som ligger i det nordlige England...
og vi var deroppe i omkring fem uger.
Her har vi Cary Elwes, der-
Vi havde det helt perfekte par her med Cary og Robin Wright.
Cary minder meget om Douglas Fairbanks Jr.
Vi skulle bruge en, der havde dette lidt arrogante image...
og Cary var helt perfekt til rollen.
Interessant nok, under castingen-
Vi mødtes med ham... lige efter ulykken i Chernobyl.
Og det var-
Vi skulle rejse til Tyskland for at mødes med ham...
og man talte om, at der var udslip i det område...
og man var bekymrede for, om folk blev radioaktive.
Men vi...
Vi løb risikoen for at blive livsvarigt kontaminerede...
bare for at mødes med Cary Elwes.
Og jeg synes, at det var klogt gjort...
for jeg tror ikke, nogen anden ville kunne spille den rolle.
Dette blev optaget på Haddon Hall...
som ligger i Bakewell oppe i Derbyshire.
Det er en forladt borg, der blev bygget i 1086.
Den blev bygget af Wilhelm Erobreren til hans uægte søn.
Og hvis I ser op på-
brystningsmuren, som Humperdinck nu står ved.
Den byggede vi faktisk til filmen.
Vi tilføjede nogle ekstra strukturelle arkitektoniske elementer.
Ét af dem kan I se lige deroppe.
Det blev alt sammen tilføjet til det oprindelige Haddon Hall.
Det er et nationalt monument...
og når folk kommer for at se det og undersøger deres turistguide...
så ser de en hel masse, der er tilføjet og ikke var der før...
og de bliver forvirrede, fordi det ikke ligner dét...
de kan se i guiden.
Da der skulle holdes bryllup-
Det var vist enten Fergies bryllup, eller en andens bryllup her-
så bad de om, at alle de tilføjede dele skulle forblive der...
fordi det fik borgen til at se bedre ud.
Så Hollywood har altså tilføjet lidt af sit eget til denne borg.
Vi tilføjede et faldgitter, som I også vil kunne se senere.
Det foregik alt sammen på Haddon Hall, da vi optog dette.
Her introduceres vi så for Fezzik og Inigo Montoya og Vizzini.
Der har vi Wally Shawn som Vizzini...
der unægteligt ikke er sicilianer.
Men i filmens folkesprog fungerede det faktisk godt.
Og der har vi selvfølgelig kæmpen André som Fezzik.
Vi havde ikke mange at vælge imellem, da vi skulle caste til denne rolle.
Man kan ikke lige knipse med fingrene og finde 50 kæmper.
Da Bill Goldman skrev bogen...
havde han altid set for sig, at Kæmpen André skulle spille Fezzik.
Det tog os endnu engang uger, før vi fik fat i André...
for han var på verdensturne som wrestler.
Men til sidst lykkedes det os at finde ham...
og vi aftalte at mødes i Paris.
Andy Scheinman og jeg havde været ude for at finde en location...
for at finde Cliffs of Insanity...
og vi var i Irland, og da vi kom tilbage til vores hotel i London...
Iå der en besked om...
at André ville være i Paris den næste dag kl. 14.00.
Vi forlod hotellet med det samme, tog til lufthavnen og fløj til Paris.
Vi blev der natten over, og næste dag mødte vi André.
Da vi gik ind i baren, var det helt, som bogen beskrev det.
Der sad en landmasse på en barstol, og det var Kæmpen André.
Som sagt var han...
den eneste, der ville kunne spille den rolle.
Jeg optog faktisk hele hans dialog på bånd...
fordi han ikke kunne læse-
Så han måtte lære rollen udenad på den måde.
Og så er der selvfølgelig Mandy Patinkin som Inigo Montoya.
Han er helt genial i denne film.
Og den mest citerede replik, der nogensinde har eksisteret, er-
"Mit navn er Inigo Montoya."
"Du har dræbt min far. Gør dig klar til at dø."
Alle citerer den stadig.
Ungerne løber stadig rundt med sværd og siger...
"Goddag. Mit navn er Inigo Montoya. Du har dræbt min far.
Gør dig klar til at dø."
Er det i orden, at jeg fortæller det? Er det okay?
For der er en sjov historie om netop den replik.
Engang var jeg på en restaurant...
i New York inviteret af Nick Pileggi og Nora Ephron.
John Gotti kom der hver torsdag aften.
Klokken 20.00 træder han ind. Der var nogle bøller sammen med ham.
Og dér sidder jeg, og vi genkendte hinanden.
Jeg talte ikke med ham, men da middagen var slut...
gik jeg udenfor, og der holdt en enorm limousine parkeret der.
Der stod en mand foran den.
Han lignede Luca Brasi fra The Godfather.
En stor kraftig fyr.
Han så mig i øjnene og sagde: "Du har dræbt min far. Gør dig klar til at dø."
Jeg var lige ved at skide i bukserne!
Så sagde han: "Jeg elsker den film, The Princess Bride."
Så nu ved vi...
at hvis én af Gottis bøller citerer ens replikker...
så har man ramt plet i kulturen.
Denne scene blev optaget i en tank i en optagehal...
i Shepperton Studios...
Der er en lille miniature i baggrunden, så det ser ud som om-
Det er et konstrueret perspektiv, så det ser ud som om, de er på åbent hav...
men de er faktisk inde i en tank, og det hele blev optaget i tanken.
Jeg kan huske...
at jeg var ude i tanken, hvor vandet er omkring en meter højt...
og jeg havde hoftehøje waders på, men så var der et hul på over to meter.
Et lille område, hvor man kan dykke, hvis man har brug for det...
hvor Robin lige gjorde det.
Og jeg var på udkig efter en vinkel...
så jeg gik rundt om båden og faldt ned i det hul...
og mine waders blev fyldt op med vand.
Mine hoftehøje waders fyldtes med vand, og jeg begyndte at synke.
Der var ingen i nærheden. Jeg kunne ikke komme op.
Til sidst plaskede jeg rundt...
og man fandt mig og trak mig op.
Jeg var lige ved at drukne under optagelsen til denne film.
Selv inde i en kontrolleret tank.
Den skrigende ål, vi ser her...
var en fin effekt.
Noget af dét, jeg godt kan lide ved filmen og bogen, er...
at vi bryder af.
Og folk sagde, "Du kan da ikke bryde af i sådan en film."
"Man taber tråden i historien. Man kan ikke involvere sig igen."
Jeg svarede: "Jeg tror, det bare får dem til at involvere sig endnu mere."
Hele idéen med bogen og filmen...
var, at The Princess Bride kun skulle gengive de gode episoder-
og at vi bare ville hoppe over alle de kedelige.
Så ind imellem-
Vi afbryder dem, og så går vi frem til den næste spændende del.
Jeg elsker, hvordan det fanger drengen...
der grundlæggende ikke er særligt interesseret i at læse...
og han bliver interesseret og bekymret og glæder sig til at læse...
fordi hans bedstefar er sammen med ham om denne bog...
og det gør det sjovt for ham.
Og det greb aldrig ind i bevægelsen i filmen.
Man forbliver involveret og følger samtidig med i forholdet...
mellem bedstefaren og hans barnebarn...
og de forbliver involverede i historien om The Princess Bride, og det var-
Selv om vi blev ved med at minde folk om, det kun var en bog...
det var bare en historie, forblev seerne involverede i...
hvad der mon ville ske med Westley og Buttercup.
Her har vi et matte-billede af Cliffs of Insanity...
som vi brugte til at reproducere de klipper, som vi fandt i Irland...
som hedder Cliffs of Moher.
Og nogle af scenerne... Dette blev skudt i en optagehal.
Vi havde matte-billederne, og vi brugte de rigtige Cliffs of Moher...
som I vil se, når vi viser nogle scener, hvor de klatrer op ad dem.
Det interessante er...
at vi ikke havde ret mange penge til at lave filmen.
Faktisk kun omkring 16 millioner dollars til at lave filmen.
Hvis man skulle lave sådan en film i dag...
ville det koste omkring 75, 80, 90 millioner dollars.
Dette er de rigtige Cliffs of Moher i Irland, hvor vi optog.
Og her er vi tilbage i tanken. Det er med-
Det er en stuntman med dukker hængende omkring ham.
Og så matte-billederne.
En kombination af matte-billeder. Det laves på scenen.
Dette blev optaget på klippen. Og lige dér var også på klippen.
Det er den rigtige klippe. Man kan se en fugl flyve forbi.
Her er vi tilbage på scenen.
Noget af det, jeg elsker ved dette materiale, er...
at det er klogt, sjovt og satirisk.
Det laver sjov med dette eventyr i Robin Hood-stil.
Men det gør det samtidig med kærlighed og respekt.
Man kan godt lave sjov og samtidig vise genren ære.
Det har humor, men også action og sjov i sig.
En kombination af de ting.
Det er en genial bog og en genial drejebog.
Den sværeste balance, man kommer ud for...
er at skabe sådan en virkelig spænding...
og så at kunne lave lidt sjov med det. Det er meget svært at gøre samtidig.
Bill Goldman mestrer den balance til perfektion.
Og forhåbentlig har jeg kunnet gengive det samme.
Dette er delvist på scenen og delvist et matte-billede...
i optagelsen, hvor man ser ned på Westley.
Han står faktisk på et klippestykke på scenen...
og så har vi matte-billedet nedenunder.
Noget andet, jeg godt kan lide, er...
at det er en film, både børn og voksne kan glæde sig over.
Og det er sjældent, at man kan dele en oplevelse med sine børn...
hvor både de voksne og børnene får noget ud af det.
De voksne behøver ikke at kede sig.
De kan sidde og have det sjovt...
og det kan børnene også, men på et andet niveau.
Den sværdduel, vi ser om lidt...
er interessant, fordi jeg mener, at det er den eneste gang...
i filmens historie, at begge hovedskuespillerne...
er med i hver eneste scene, når der bliver fægtet.
I mange af Errol Flynns og Basil Rathbones film...
er der stuntmen i scenerne optaget på afstand...
og det er dygtige fægtere, der tager sig af fægtningen.
Men i denne fægtescene, som vi skal se...
kan man se, at både Mandy og Cary udfører hele fægtningen.
Der er nogle få fysiske stunts...
hvor de skal lave krumspring, og de udføres af stuntmen...
men i de rigtige fægtescener er det kun Mandy og Cary.
Og det særligt interessante ved det er...
at de fægter både med venstre hånd og med højre hånd i scenen...
og det har krævet hård træning at lære det.
Mandy brugte faktisk næsten 8 måneder på at tage fægtetimer...
og Cary brugte omkring fem eller seks.
Denne scene blev optaget hen imod filmens afslutning...
så under hele optagelsen af filmen...
ville de i enhver pause...
træne med deres olympiske mestre og deres stuntmen...
for at træne deres fægtekunst og forsøge at udforme hele scenen.
Og det krævede virkelig meget at udforme denne scene.
Der blev lagt et stort pres på mig, fordi...
som beskrevet i drejebogen, hvor Bill Goldman ved kampens start siger...
"Det, I nu vil få at se...
"er den andenbedste fægtescene i hele filmhistorien."
"Den allerbedste vises senere i denne film."
Så der blev lagt et utroligt pres på mig...
for at yde mit bedste i denne instruktion.
Derfor arbejdede vi alle hårdt...
på at gøre det så spændende som muligt, og også så sjovt som muligt.
Som sagt er det de rigtige skuespillere, der laver alle fægtescenerne.
Det tog os 10 dage at optage hele sekvensen...
fra det tidspunkt, hvor Mandy trækker Cary op med rebet...
og de udfører scenen, hvor Mandy fortæller historien om sit sværd...
og historien om den hævn, han vil tage for sin fars død.
Og så forklarer han selvfølgelig, hvordan han fik sine ar...
og om, hvordan den seksfingrede mand, Humperdinck, gav ham disse ar.
Jeg elsker min far.
Så derfor udfordrede jeg selvfølgelig hans morder til en duel.
Jeg tabte.
Den seksfingrede mand lod mig leve.
Men han gav mig dette.
Hvor gammel var du?
Jeg var 11 år.
Da jeg blev stærk nok...
dedikerede jeg mit liv til at lære at fægte.
Næste gang vi mødes, taber jeg ikke.
Jeg vil gå hen til den seksfingrede og sige...
Goddag. Mit navn er Inigo Montoya.
Du har dræbt min far.
Gør dig klar til at dø.
Som sagt tidligere er den replik sikkert en af de mest citerede...
fra nogen af mine film.
De andre er, siger min mor...
"Jeg tager det samme som hende." i Da Harrymødte Sally...
og Jack Nicholson: "Du kan ikke klare sandheden" i A Few Good Men.
Men dén replik, som Mandy lige har sagt...
er sikkert den mest citerede blandt børn.
Og så går vi i gang med fægtekampen.
Og de skal ikke bare fægte...
de skal også snakke sammen under kampen.
Og dialogen er vidunderlig og vittig...
og helt typisk for Bill Goldman.
Det er det bedste af det hele.
En blanding af action og humor og raffinement.
Det er en hårfin balance, og han gør det perfekt.
Her er de. De fægter begge med venstre hånd.
Her har vi det eneste øjeblik-
Det var en stuntman, der tog springet.
Men de to laver hele fægtekampen.
Her ser vi Mandy skifte hænder.
Nu fægter han med højre hånd imod Cary, der fægter med venstre...
og det er også ret svært.
Her skifter Cary hænder.
Det var endnu en stuntman. Men dét er Mandy.
Og det er en stuntman her, der udfører springet.
Men som sagt er hvert eneste billede i fægtescenerne med dem begge to.
Dette her lavede vi...
En scenemedhjælper var klar til at gribe sværdet...
for så at lade et andet sværd falde ned i hånden på ham.
Men se lige, hvad der sker her, hvor de har skiftet plads.
Han skifter hånd midt i det hele.
Cary skifter fra venstre hånd til højre hånd.
Så her ser du filmhistoriens næstbedste fægtekamp.
Den allerbedste kommer senere...
men jeg synes, denne her faktisk var bedre end den anden.
Dén, der kommer senere, er mere følelsesladet...
for det er Inigo Montoya, der hævner sin fars død...
så her spiller vi på hele følelsesregisteret...
men denne, synes jeg, er bedre rent teknisk.
Jeg sammenligner det med hvad som helst, man kan finde i Scaramouche...
eller enhver anden film med fægtning.
I den næste sekvens, vi skal se, kommer der en...
brydekamp mellem manden i sort og Fezzik.
Og vi regnede med, at vi med André ikke behøvede at bekymre os om det...
fordi han er professionel wrestler.
Men vi vidste ikke, at André havde svære rygsmerter...
og det var meget svært for ham at-
Man ser en scene...
hvor Cary hopper op på Andrés ryg og holder fast i ham...
og André kunne bogstavelig talt ikke holde ham pga. den dårlige ryg.
Vi måtte opfinde nogle ramper, som Cary kunne gå på...
for at tage vægten af Andrés ryg.
Så selv med en professionel wrestler...
måtte vi bruge Hollywood-tricks for at få scenen til at fungere.
Se lige. Nu springer han. Det er ikke André.
Vi brugte en stand-in.
Nu ser vi André, men uden Carys vægt på sig.
Han står rent faktisk på de to ramper, vi byggede.
Så det ser ud som om, at Cary hænger på ham, men han-
Her har vi igen en stand-in. Det er ikke André på billederne.
Det skulle jeg nok ikke have afsløret, men hvad pokker.
Det er jo derfor, I har købt det her.
For at finde ud af den slags. Tryllekunstnerens tricks.
Der har vi igen en stand-in.
Man kan endda se, at han er meget mindre, end André er.
Jeg elsker: "Drøm om store kvinder."
Se det lille smarte sving, han laver med sværdet.
Den slags var Carys idé.
Chris Sarandon lavede et flot arbejde med Humperdinck.
Og min gode ven, Chris Guest, som I ser her som grev Rugen.
Den seksfingrede mand.
Der går også en sjov historie om, at Chris fordyber sig...
så fuldstændigt i sin rolle...
at jeg kan huske, at vi til en fest...
efter en screening, vi var til i Los Angeles-
Vi sad alle og talte sammen på en restaurant.
Og Robin Wright var der...
og Bill Goldman og en masse andre fra filmen var med.
Chris sad der, og et kort øjeblik spekulerede jeg på-
Jeg sagde, at det var rart, at Chris kunne være med til festen.
Han er en god ven og støtte.
Det var pænt af ham at komme.
Jeg opdagede, at han befandt sig i filmen. Han fortaber sig-
Han går så fuldstændigt op i rollen, at jeg glemmer...
at han er skuespiller i filmen.
Men han er god.
Og om lidt ser vi ham i en af mine yndlingsscener i filmen.
De kvikke hoveders kamp.
Den forkrampede logik, som Bill Goldman finder på...
hvorfor Wally Shawn som Vizzini skulle eller ikke skulle vælge...
én af pokalerne, det er bare mesterligt, genialt og sjovt.
Så kommer denne vidunderlige, hippe og anakronistiske replik om...
at man aldrig bør deltage i en landkrig i Asien.
En fin kommentar til Vietnamkrigen, som lige blev smidt ind i denne film.
Og her har vi iocane pulveret.
Lugtfrit, smagløst, opløses øjeblikkeligt.
Dette var faktisk den første scene, vi optog med Wally Shawn.
Og han var virkelig god i den...
men han var så nervøs over sin optræden...
at han var helt overbevist om, at jeg efter dagens optagelser...
ville udskifte ham.
Jeg ved ikke hvorfor, men han er bare så sjov her.
Han er selvfølgelig ikke sicilianer...
men som sagt, fungerer det perfekt i denne film.
Ved rollebesætningen var det lidt skørt, for han var-
Han er lynende intelligent.
Han er virkelig genial, og Vizzini skulle jo være hjernen bag.
Han var hjernen bag disse tre grimme fyre.
Og han havde både forstand og intelligens...
jeg var helt vild med hans måde at læspe ud til siden på...
og det føltes bare helt rigtigt.
At give Cary det lille overskæg var også en fin detalje.
Det var hans egen idé. Det gør ham-
Det giver ham den der arrogante flair á la Douglas Fairbanks.
Det var en perfekt lille detalje.
Som I vil bemærke senere, så tog vi os den frihed at gå ud fra...
at Buttercup ikke ville genkende hans stemme.
Eller hvor hun ser ham senere med maske på...
at hun ikke ville genkende ham som Westley fra bondegården.
Det er en frihed, man kan tage sig, som det blev fastslået af Superman...
at med blot et par briller...
ville Superman lige pludselig blive til Clark Kent...
og narre Lois Lane fuldstændigt.
Og vi accepterer alle sammen...
at de ser helt forskellige ud- Clark Kent og Superman.
Her har vi så Westley som manden i sort.
Selv om vi blot har givet ham maske på...
så accepterer vi, at han er en helt anden.
Og her kommer det fantastiske øjeblik, hvor Wally Shawn dejser omkuld.
Mine børn griner højt hver gang, så jeg ved, at det må være godt.
Vi optog dette på et sted, der hedder Higger Tor.
Jeg kan huske navnet. Spørg mig ikke hvorfor.
Men det var lidt af en travetur at komme derop, og-
Når man ser en film, tænker man aldrig over...
at der bag kameraet...
befinder sig lastbiler og udstyr og alverdens andre ting...
og det var meget svært at finde steder, hvor vi kunne anbringe alt det heroppe.
Vi var nødt til at trække ting op på trækvogne og firehjulstrækkere.
Det var svært, men det var en fantastisk location...
og det gav det et strejf af noget eventyragtigt.
Læg mærke til Cary her...
når han går, går han ret forsigtigt.
Han havde praktisk talt næsten brækket sin ankel...
et par dage før denne optagelse.
Han havde kørt rundt på sådan en slags sandboggy eller noget lignende...
og den væltede rundt, og han kom til skade.
Men man kan godt se det. Han sagde: "Nej, jeg klarer det."
Og I kan se, at han går-
Han havde store smerter, da han gjorde det. Se en gang.
Han lægger ikke vægten på den ene fod, når han går frem.
Og han ser elegant og charmerende ud her, hvor han sætter sig ned...
men han kunne ikke Iægge vægten på den fod.
Det er utroligt, hvor meget man husker, når man ser en film.
Det er som en hjemmevideo for mig...
fordi jeg kommer i tanke om...
alt det, der skete under hver dags optagelser.
Det bringer minder frem.
Hver gang jeg ser en af de film, som jeg har lavet...
blive vist i fjernsynet...
så er det for mig som at se hjemmevideo.
Man kan se, han går forsigtigt.
Det var også isnende koldt deroppe, da vi lavede optagelsen.
En af mine yndlingsscener.
Det er selvfølgelig stuntmen, der triller ned ad bakken...
men hele idéen med, at mennesker...
genforenes på denne måde-
To mennesker, der triller som tosser ned ad bakken...
og som så igen er forelskede i hinanden...
det er bare vidunderligt...
lidt anti-romantisk...
og så denne vidunderlige romantiske måde at bringe dem sammen på igen.
Og så det blik Chris laver, da han siger "Ildsumpen".
Han er bange. Han har ikke lyst til at gå ind i den Ildsump.
Det her var perfekt.
Når de begynder at kysse...
så siger den lille dreng, at han ikke gider høre den del...
så han vil gerne springe kysseriet over og høre om noget action.
Og det er det sjove ved det.
...Ildsumpen. Det lød godt.
Du er syg, så jeg føjer mig for dig.
Nå, hvor kom vi til?
"Westley og Buttercup Iøb af sted nede i slugten."
Nu skal de til at gå ind i Ildsumpen.
Som I vil se, når vi kommer til det...
blev det opbygget i optagehaller i Shepperton Studios...
Alle de træer er kun indsatte matte-billeder.
Men her er Ildsumpen, og vi optog det-
Dette var den første scene, vi optog i filmen...
og på første optagedag sker det, som I vil se...
at der går ild i Buttercups kjole.
Vi brændte rent ud sagt vores førstedame...
den kvindelige hovedrolle, på optagelsernes første dag.
Som sagt er dette i begyndelsen af optagelserne...
og Bill Goldman var med på settet i de første par dage.
Han kom for at se det første par dages optagelser.
Og jeg lagde mærke til, at han under optagelserne...
stod med-
Han stod med ryggen til...
med tommelfingrene i munden og foldede arme...
og jeg spurgte ham: "Hvad i alverden laver du?"
Han svarede: "Det er min måde at- Altså, det er ligesom at krydse fingre."
"Jeg håber på, at med lidt held, så vil det hele blive godt."
Jeg har aldrig mødt nogen så klog...
så talentfuld og så fuld af overtro som Bill Goldman.
Men måske havde han ret.
Måske var det klogt at stikke tommelfingrene i munden, fordi...
det gik jo faktisk ret godt.
Om lidt vil I se vores GAUS'ere-
vores Gnavere Af Usædvanlig Størrelse.
Vi fik to dværge til at lave det.
De blev klædt ud i disse kæmpe rottedragter.
Og en af dem kunne bevæge sig meget hurtigt.
Den ene var bedst til at lunte af sted og snuse rundt omkring...
og den anden kunne bevæge sig ret hurtigt i det kostume.
I vil få at se, at hun går ind i snesandet her.
Og vi byggede noget under scenen, som man kunne falde igennem...
der var en lille lem nedenunder...
men det var meget besværligt at bygge.
Det var en stuntman, der gjorde det, for når man kommer ned under sandet...
skal man dykke ned for at undgå at ramme alle disse rør og kabler...
og alt det andet nedenunder.
Cary ville selv gøre det. Han gjorde det første gang.
Han sad fast med hovedet i sandet, og vi måtte trække ham op.
Vi sagde: "Cary, hør nu, lad stuntmanden gøre det."
Der har vi ham, der bare kunne snuse og gå væk. Han var god.
Senere vil I se, at når der kommer noget action...
så havde vi brug for en mere energisk GAUS.
I kampscenen, der kommer nu, med GAUS'erne...
De lyde, som GAUS'erne udstøder...
var det faktisk mig, der lavede.
Jeg lavede et loop med alle de lyde.
Vi kørte dem igennem en harmonizer og optog dem igen...
og tilføjede alle mulige effekter, men de grundliggende lyde er mine.
Og jeg lavede dem-
Første gang, jeg lavede dem, glemte de at trykke på optageknappen...
og jeg mistede næsten stemmen fuldstændigt, da jeg gjorde det...
og jeg var ret ophidset over, at vi måtte lave det hele forfra...
for jeg var helt hæs af at gøre det.
Alle de-
Det er alt sammen noget, som jeg selv har tilføjet, så-
GAUS'ernes lyde stammer fra Deres Ærbødige Undertegnede.
Det er den eneste scene, hvor jeg har hørt...
at nogle små børn godt kan blive lidt forskrækkede.
Men i det store og hele kan filmen ses af børn i næsten alle aldre...
og det er noget, jeg holder meget af.
Nu er de kommet ud af Ildsumpen.
Om lidt vil I se...
mødet mellem Westley og den seksfingrede mand.
Der sker det, at han får et gok i hovedet...
af skæftet på den seksfingrede mands sværd.
Og Cary sagde: "Bare slå mig. Det er i orden."
Og Chris kom til at slå ham i hovedet, så han måtte en tur på hospitalet.
Cary måtte tage på hospitalet.
Vi standsede eftermiddagens optagelser, mens Cary fik ordnet såret.
Man ser, når det sker, men man ser ikke noget blod.
Der har vi den seksfingrede mand.
Her kommer sværdet.
Gok. Det ser man ikke. Og så kom han på hospitalet.
Efter den optagelse.
Her har vi så-
I bogen skal Westley gå igennem Dødens Zoo.
Men på grund af vores begrænsede budget...
skabte vi Fortvivlelsens Grav...
som ikke forekommer i bogen, men det var meget billigere og mere behersket.
Det var næsten lige så godt som Dødens Zoo.
Selv om Dødens Zoo er spændende i bogen.
Læs det i bogen, det er forrygende.
Her den vidunderlige engelske komiker, Mel Smith, der spiller Albinoen.
Jeg elsker den spøg. En fjollet spøg, men den er komisk.
Hør ham- "Fortvivlelsens Grav."
Så rømmer han sig, og så kan han tale normalt.
Første gang jeg hørte den, sagde min far, at det var-
det var noget om en togkonduktør...
der råbte navnet på næste station, og han råbte...
"Schenectady. Schenectady."
Og ingen kunne forstå det, og så prøvede han at-
"Schenectady."
Og sådan var det. Chris Guest plejede at lave den samme spøg.
Det var med indianere, der dansede krigsdans omkring lejrbålet...
og så gjorde de sådan-
Og han gjorde det- "Hey, a-hey, a-hey."
Det er stort set den samme spøg.
Den har kendt sin tid, men den var god i denne scene.
Dette minder mig om noget totalt latterligt...
Jeg ved ikke engang, om det er værd at nævne.
Vi optog det på en scene i Shepperton...
og der var en brandvagt, fordi vi havde alle de tændte fakler i borgen.
Brandvagten lignede Captain Kangaroo fuldstændigt.
Han var englænder, men han lignede fuldstændigt Captain Kangaroo.
Og hver gang Chris og jeg gik forbi ham, nynnede vi-
...som var titelsangen i Captain Kangaroo.
Fyren anede ikke, hvorfor vi altid nynnede sådan...
men for os var det selvfølgelig sjovt.
Her har vi pladsen på Haddon Hall.
Vi lavede optagelsen inde på Haddon Hall.
Noget af det mærkeligste ved at lave sådan en film er...
at man optager en scene på et sted, der blev bygget i 1086...
og forestiller sig, hvad der skete dengang for længe siden.
De ville selvfølgelig aldrig have kunnet forestille sig...
at der 900 år senere...
ville komme et filmselskab for at lave en optagelse.
Det surrealistiske i det hele var til at tage at føle på.
På et tidspunkt er Chris Guest og jeg og Mandy Patinkin...
til stede inde i dette rum.
Rummet, som vi ser her, havde et fint ekko, en rigtig god lyd...
og vi begyndte at synge en gammel doo-wop-sang.
Hvad erdit navn?
Erdet Mary eller Sue? Hvad erdit navn?
Den sang. Og den sang vi så.
Og jeg tænkte: "Wow. Det er sælsomt."
Her står de fyre og synger på sådan et sted...
hvor folk sad og spiste og smed kalkunben over skuldrene...
med hunde og den slags-
Det hele var bare utroligt.
Man var nødt til lige at se det på afstand ind imellem...
og tænke på, hvad vi lavede, og hvor vi var henne i verden.
For stedet her er fra 1086.
Det her har vi også bygget.
Nå, nej. Stedet hedder faktisk Burnham Beeches...
og det var-
En vidunderlige middelalderagtig skov, der ligger lige ved Heathrow Lufthavn.
Og hvert 30. sekund fløj en maskine hen over...
som gjorde det lidt svært at filme, men det er en fantastisk location...
Vi tilføjede nogle af vores egne træer til de eksisterende...
træer.
Der findes ikke nogen træer med en dør, der kan åbnes sådan, i Burnham Beeches.
Vi kunne i hvert fald ikke finde nogen.
Denne vidunderlige betoning som Bill Goldman får frem...
med sine dialoger er helt fantastisk.
Jeg elskede vores rekvisitafdeling og deres opfindsomhed...
at de kunne opfinde denne- såkaldte Maskine...
der suger livet ud af en.
Idéen med sugekopperne, der er forbundet med en vandmølle...
som torturredskab, synes jeg var meget opfindsomt og sjovt.
Det er den scene, jeg talte om...
hvor Chris fortaber sig fuldstændigt i rollen.
Han er enestående i hver eneste film, han laver.
Men som sagt fordyber han sig så meget, at han fortaber sig.
Man kan ikke længere finde Chris Guest. Nu findes kun hans rolle.
Det var en fin lille detalje, den skuespiller kom med.
Det er altid en af de bedste ting, når man laver en film.
Når skuespillerne er talentfulde og kreative...
og giver de små detaljer og andet, som man ikke selv har tænkt på...
men som man så selv får ros for.
Her er vi igen tilbage i Burnham Beeches.
Vi skabte...
Tyvenes Skov.
Her har vi Mandy igen. Han var så god i denne film.
Jeg kan ikke forestille mig nogen anden i denne rolle.
Se, hvor store Andrés hænder er.
Et af mine yndlingsøjeblikke.
Han sammenligner sin tommelfinger med Andréas' tommelfinger...
for at se om det virkelig er Fezzik.
Da André aflagde prøve til rollen...
gav jeg ham en scene, der kun var på tre sider.
Han læste den, og jeg spurgte ham - han var åbenlyst perfekt til rollen-
og jeg sagde til ham-
fordi han aldrig havde opholdt sig samme sted i mere end to uger...
på grund af sine brydekampe.
Jeg sagde: "Det kræver, at du kan..."
"arbejde på filmen i 15 uger."
"Det er en lang optagelse. Du må være der i 15 uger."
Han troede, at han i de 15 uger...
kun skulle lave den scene på tre sider.
Han forstod ikke, at der var masser af scener i manuskriptet til ham.
Jeg sagde: "Der er en masse for dig. Det kommer til at tage tid."
Han sagde: "Godt, jeg gør det. Det kan jeg godt, boss. Jeg gør det."
Jeg sagde: "Okay."
Det er utroligt at se Robin Wrights præstation...
fordi hun er en pige, der er vokset op i-
født i Texas og opvokset i San Fernando Valley i Californien.
Hendes fremtræden er fuldstændig perfekt.
Og hun har en perfekt engelsk udtale og er bare-
Hun er så smuk.
Jeg kan ikke forestille mig nogen anden der kunne have klaret det.
Her er vi tilbage i Fortvivlelsens Grav.
Lyset på borgen...
var der bare tilfældigvis, da vi lavede optagelsen.
Vi var meget heldige.
Der var en masse skyer, og så tittede solen igennem...
næsten som om borgen fik sit eget spotlys på...
Vi var heldige med den optagelse.
Her kommer scenen, hvor Mandy beder...
sin far om at hjælpe ham med at finde manden i sort...
Det var en meget svær scene at optage.
Denne tale.
Ikke, at det var svært for Mandy, men fordi vi havde-
Se røgen bag ham, og vi skulle bevæge kameraet...
og som sagt havde vi bogstaveligt talt hvert 10., 15., 20 sekund...
en maskine, der fløj ind til Heathrow Lufthavn.
At få Mandys optræden til at blive god, og få kameraets flyttet sådan...
og få denne glorieagtige effekt fra lyset bag ham...
det var en stor udfordring.
Men Mandy var utroligt tålmodig. Han stod bare der og gjorde det.
Hans optræden var perfekt hver gang.
Han gjorde det 20 gange i rad, og hver gang var han perfekt.
Men vi havde tekniske problemer...
og til sidst fik vi en eller to, som var i orden.
Der har vi hatten, hvis I kan se den dér i baggrunden.
Den hænger oppe på lampen.
Det er hatten, som Mark Knopfler bad mig tage med på settet.
Er det ikke lidt mærkeligt?
Her er én af mine yndlingsscener i filmen...
scenen med Mirakel-Max.
Billy Crystal er fuldkommen utrolig i denne præstation.
Han er sjov. Han havde sine egne idéer. Tilføjede selv nogle replikker.
Den dér om papirriften.
Hvorfor ikke give mig en lille papirrift og hælde citronsaft på? Vi har lukket.
Det var hans egen replik.
Men selve rollen er Bill Goldmans, der minder lidt om...
minder lidt om Mel Brooks 2000 år gamle mand.
Og Billy er fantastisk skæg at arbejde sammen med.
Det var lige netop den rette komik...
at komme med på dette sted i filmen, og han er helt fantastisk.
Når de er helt døde, er der som regel kun én ting, man kan gøre.
Hvad er det?
Undersøge hans lommer og se, om der ligger nogen småpenge.
Hallo derinde!
Hvad er det, der er så vigtigt? Hvad er der, det er værd at leve for?
Ægte... kærlighed.
Hør selv. Ingen kunne forlange en mere ædel grund end det.
Sønnike, ægte kærlighed er det største i verden...
undtagen en dejlig sandwich med fårekød, salat og tomat...
når fårekødet er mørt og magert, og tomaten er fuldmoden.
Dejlig frisk. Det elsker jeg.
Men det var ikke dét, han sagde. Han sagde helt klart-
Det er alt sammen noget, Billy fandt på. "sandwich med fårekød, salat og tomat."
Og "se, om der ligger nogen småpenge", alt det...
var noget, han tilføjede, og derfor var det så sjovt at arbejde med ham.
Og her har vi så Carol Kane, der spiller den perfekte brokkende kone.
De var et fantastisk par.
Det tog syv-otte timer at lægge hendes makeup hver dag.
Når vi var færdige med hendes makeup, skulle hun hjem.
"Jeg er nødt til at tage hjem." Men de var et fantastisk par.
Her har vi mirakelpillen. Det ligner en kæmpechokolade.
Det er også én af Billys replikker. "Giv det en time. En god time."
Man må virkelig også værdsætte Cary Elwes' præstation.
Her har vi denne smukke, unge mand, en vidunderlig skuespiller...
og han har en fin sans for det komiske...
men han ser også rigtig godt ud.
Hele denne scene, hvor han spiller...
næsten-død, næsten helt død og bliver smidt rundt med og båret.
Det er meget sjældent at finde en skuespiller, der ser så godt ud...
og er adræt rent fysisk og har en sådan sans for det komiske.
En af mine yndlingsscener.
Det er kønt, og man kan se det engelske landskab bagved.
Det er en af mine yndlingsscener.
Her er Peter Cook...
der tidligere var med i Beyond the Fringe...
hvor han og Dudley Moore var partnere i mange år.
En af de sjoveste engelske komikere...
også dette er ét af mine yndlingsøjeblikke i filmen.
Man kan på ingen måde forestille sig, at når han åbner munden...
så taler han på denne måde.
Så har vi den skrækkelige pirat, Roberts...
udstyret med sin ildkåbe.
Vi er i den allerbilligste afdeling, når det kommer til specialeffekter.
Vi havde ikke ret mange penge...
men det fungerer, fordi det er sjovt, og det passer til historien.
Som sagt er dette faldgitter, som I kan se her...
noget vi tilføjede til den oprindelige borg...
og så vidt jeg ved, har de besluttet sig for at beholde det.
Det vi nu skal se, er en af mine absolutte favoritscener i hele filmen.
Vi har vores tre fyre...
der forsøger at storme borgen og være dagens mænd i skysovs.
Og deres anfører er ham, der bøjer hovedet i den retning, de skal gå.
Han kan næsten ikke stå, kan ikke gå, og alligevel er han deres anfører.
Det er en fantastisk lille sværdkamp, vi får at se nu.
Bagefter kommer en af filmens sjoveste finter.
Men denne lille sværdkamp, hvor han ekspederer fire mænd...
med ét slag.
Og så denne uventede scene, der får det største latteranfald...
når den bliver vist i biografen.
Mit navn er Inigo Montoya.
Du har dræbt min far. Gør dig klar til at dø.
Og så løber han bare.
I hele jagten gennem borgen brugte vi kulisser på en scene som her.
Og så klippede vi...
rigtige rum ind fra to eller tre forskellige borge.
Dette var en rigtig borg.
Jeg tror, det var Penshurst Castle.
Og nu er vi tilbage i kulissen.
Som sagt er dette beskrevet i drejebogen...
som filmhistoriens største sværdkamp.
Rent teknisk er det vist ikke det, men som sagt...
gør følelserne bag det hele det til en virkelig god scene.
Efter alle disse år... I 20 år har han jagtet denne fyr-
for så blot at få en kniv i maven, og I ser, som vi alle ved...
at han kan kæmpe på trods af smerterne og vinde til sidst.
Man må indrømme, at de to er blandt verdens smukkeste mennesker.
De er fuldstændigt som i en eventyrbog i deres udseende...
helt bortset fra at de også er nogle fantastiske skuespillere.
Her ser vi Inigo tage sig sammen og kæmpe sig igennem smerterne.
Dette er endnu en af mine yndlingsscener i hele filmen.
Den måde, Mandy helt skødesløst parerer den andens sværd...
selv om han er blevet dolket.
Og så finder han sin styrke.
Hans præstation her er bare storslået.
Du har dræbt min far. Gør dig klar til at dø.
Goddag. Mit navn er Inigo Montoya.
Du har dræbt min far.
Gør dig klar til at dø.
Goddag! Mit navn er Inigo Montoya.
Du har dræbt min far. Gør dig klar til at dø.
Hold op med at sige det!
Goddag! Mit navn er Inigo Montoya!
Du har dræbt min far! Gør dig klar til at dø!
- Tilbyd mig penge. - Ja.
Og magt. Lov mig det.
Alt hvad jeg har og mere til. Jeg beder dig.
Tilbyd mig alt det, jeg kræver.
Alt, hvad du ønsker.
Jeg vil have min far tilbage, din lille lort.
Det vækker altid vild jubel, når filmen vises i biografen.
Så ved man, at det er en god historie, når den slags sker.
Her har vi et stort øjeblik, hvor han bluffer ham fuldstændigt.
Han har kun styrke nok til at stå...
men ingen styrke til noget som helst andet...
så han bluffer ham fuldstændigt.
Det er en fantastisk scene, selve skønheden i den optagelse.
Essensen af skønhed.
Dét, der kommer nu...
hvor prinsesse Buttercup hopper ud af vinduet og Fezzik skal gribe hende.
Der havde vi endnu en gang problemer med Fezzik... med Andrés ryg-
vi måtte rigge noget sammen, hvor hun kunne hoppe fra uden for billedet...
og så stod han på en skrå plade, så han kunne læne sig bagover...
så hans ryg ikke ville blive udsat for belastning, når han griber hende.
Vi prøvede på at gøre det, men det var bare for hårdt for ham.
Dette blev optaget med en stuntman.
Kan I se det? Der er det.
Man kan faktisk se det.
Der er en lille plade deroppe, hvis I ser omhyggeligt efter.
Så har vi den fantastiske, vidunderlige scene...
hvor de fire helte rider ud på de fire hvide heste.
Jeg elsker den scene...
for nu er drengen så optaget af bogen...
at han endda gerne vil høre hele afsnittet, hvor de kysser...
det er så sødt.
Nu ser vi den eneste optagelse, vi lavede i Los Angeles.
Vi lavede en enkelt optagelse af Peter Falk, der siger: "Som du vil.".
Et nærbillede af ham, når han siger: "Som du vil" i døråbningen.
Det optog vi i Los Angeles.
Det er filmens eneste optagelse, der ikke blev lavet i England.
Det var dét.
Den optagelse.
Nu er vi tilbage i England igen.
Sangen i slutningen af filmen var skrevet af Willy Deville...
og den blev nomineret til en Oscar.
Det var den eneste Oscar-nominering, vi fik for filmen.
Jeg kan godt lide rulleteksterne her.
De er lidt gammeldags.
I gamle dage plejede de at bruge den type rulletekster, man kaldte...
"fremkaldelser"...
hvor skuespillerne vises i en scene fra filmen...
og deres navn og rollens navn bliver vist-
deres rigtige navne står der, og det kan jeg godt lide.
I denne slags film føltes det rigtigt...
at have disse rulletekster som en slags fremkaldelser.
Nå, men den-
Hvilken dato er det?
Den 24. januar 2001...
var dette mine tanker om The Princess Bride.
Ring til mig om 10 år. Så vil de måske være anderledes.
Glæd jer til at storme borgen.
Oversættelse: Dinny Crast